Дами и господа, добър вечер!
Всичко потъва в разруха. Това, което някога бе истина,
сега вече не може да е.
Младежът се скита сам в тъмнината, предаден от всички любими хора.
И накрая се сблъсква с едно-единствено нещо…
Действие 17: "Признанието"
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Един човек ме научи да се надявам.
Графе, този някой бяхте вие!
Чакай ме, Албер!
Госпожице.
Пристигна писмо за вас.
Благодаря.
Защо не казвате нищо?
Защо мълчите?
Искате да ми кажете, че думите ми
вече не могат да ви достигнат, така ли?
Няма съвпадения. Мисля, че съм ви го казвал.
Това бе първото, което ви казах.
Всичко се случва, защото трябва. - Какво се опитвате да кажете?
Ако Хеде не знаеше дори част от истината за баща ви,
щеше ли да бъде тук, с мен, в този момент?
Ако не бяхте син на Мондего,
щеше ли да е нужно да се срещаме в Луна?
Не…
Използвал сте ме от самото начало?
Да, накарах ви да мислите, че срещата ни е съвпадение
и бавно, но сигурно, изградих така нареченото ни "приятелство".
Така и стана.
Дори часовникът ми беше от помощ.
Не… Използвал сте ме от самото начало?
Лъжа! Лъжа, лъжа!
Не мога да повярвам, че всичко е било замислено така…
Не мога!
Та нали винаги ми помагахте?
Нали винаги се грижехте за мен?
Не мога да повярвам, че цялото това време заедно е било лъжа!
Никога!
Глупавото ми момче.
Все още ли се губиш в тези наивни вярвания?
Това ли твърдиш?
Не мислиш ли, че нарочно те взех със себе си онзи ден,
знаейки, че Хеде ще иде да каже истината на събранието?
Благодаря ти.
Ти ми беше полезен през времето, когато се познавахме.
Моите най-искрени благодарности.
Предизвиквам ви! - Колко старовремско.
Но би трябвало да се очаква от син на войник. Нали така?
Нека е утре сутринта, в 5. В Булонския лес.
Оръжия?
Голи мечове! - Чудесно.
Бертучо! Ти ще дойдеш с мен.
Добре видя какво стана тук, нали? - Да.
Албер, ще приема предизвикателството.
Ще се видим утре в 5 сутринта!
Нека бъде спомен за този ден и този час.
Спомен, който ще делим само ние двамата.
Трябва да отида да го видя.
Графе, не мога ли да направя нещо,
за да отменя дуела ви с Албер?
Вие ми казахте, че съм свободна.
Точно заради това, имах причина да живея.
Но ако вие някога изчезнете завинаги,
то и аз няма защо да живея повече.
Кралю на пещерата! Чакай! Не още!
Още не е дошло времето!
Франц!
Албер.
Франц…
Винаги си се старал да ми помагаш,
а аз всеки път така глупаво пренебрегвах съветите ти.
Съжалявам. Съжалявам, Франц.
Прибрах се.
Добре дошъл.
Избърши си носа поне!
Млъквай!
Глупак! Паднал си му точно в ръцете!
Веднага откажи дуела! - Стига вече!
Ти ще си мой секундант, нали?
Прав си да се ядосваш,
но това е нещо, с което трябва да се справя, и то сега!
Виж, слушай ме внимателно.
Графът иска да те убие от самото начало.
Нима не ти пука, че ще умреш, за да си отмъсти той?
Франц!
Той ме подлъга с най-мръсните си лъжи.
Игра си с живота ми и го преобърна наопаки.
Не мога да му простя за това!
Дори той да е бил бивш годеник на майка ти?
Баща ти е обичал майка ти
още преди 25 години, затова е обвинил графа в престъпление
и му отнел годеницата със сила.
Едмон Дантес?
The Eastern Spirit Subbing Squad представя
КРАЛЯТ НА ПЕЩЕРАТА Граф Монте Кристо
Съпругата на Мондего иска да ви види.
Едмон!
Не, графе…
Ти наистина си Едмон Дантес, не е ли така?
Липсваше ми…
Никога не съм те забравяла,
през всички тези 25 години.
Знам, че не би могъл да ми простиш.
Но исках поне веднъж отново
да говоря с онзи, който бе Едмон.
Едмон е мъртъв.
Много малко от него е останало в мен.
Почти няма нищо, което да напомня за него.
Не.
Не, това е невъзможно!
Как тогава имах чувството, че Едмон
се е върнал още в момента, в който те видях?
Отказваш да усетиш страха от студенината ми.
Не ми оставяш избор.
Ще ти докажа,
че някогашният ти любим
е отдавна мъртъв вече.
Ела утре, в 5 сутринта, в Булонския лес.
Вече е твърде късно, Франц.
Твърде е късно за всичко!
Случилото се между бащите ни и графа, е минало.
Не е нужно да бъркаме в раната!
Просто не мога да забравя историята между мен и графа.
Ако толкова ме е мразил, защо не ме уби веднага?
По дяволите! Да си играе игрички с чувствата ми!
Албер, недей! Не отивай!
Върни се! Албер!
Върни се…
Макар да знаеш кой е, пак ще отидеш.
Здрасти! - Франц! Върнал си се!
Добре дошъл!
Къде е Албер? - Беше с мен преди малко, но…
Каза, че има работа.
Така ли?
Радвам се за теб. Не сме се чували от дни!
Съжалявам, че съм те разтревожил.
Засрами се! Наистина прекали.
Но пък дойде точно навреме за нещо.
Франц, нима забрави? Утре Албер има рожден ден!
Да, точно така! Точно така! Затова дойдох да те видя!
Как пък не! Но знаеш ли? Написах песен за него!
Почти е готова.
Е? - Да, не е зле.
Романтиката не е типична за теб.
Какви ги говориш? Не бъди груб!
Добре, утре с теб и Албер ще си вдигнем парти в онова кафене.
Но аз не мога…
Кажи им, че ще се упражняваш или подобно. Ще проработи!
Ще опитам.
И ще ми направиш ли една услуга? - Каква?
Направих му картичка за рождения ден,
но е доста старомодно и сега не знам как точно да му я дам.
Глупак, на колко си години? Просто му я дай!
Моля те, дай му я ти, след като си тръгна утре.
Умолявам те!
Сигурно е изненада. Добре.
Добре, аз ще поработя още малко по песента.
Не прекалявай. И до утре, в три следобед.
В нашето си кафене.
Много ти благодаря, че дойде днес.
Господарю…
Какво има?
Късмет.
Напитката на победата е червена! - Предпочитам бялото!
За този тук трябва да е черна!
За победата! - За победата!
Ще му разкажа играта, само гледай!
Графът трябва да се страхува!
В тишината се чува звън на стомана.
С този меч в ръка трябва да намеря своята справедливост!
Следва действие 18: "Дуелът".
Чакай и винаги се надявай!